Support fra seere som dig gør denne udsendelse mulig.
Støt venligst din PBS-station
2. Verdenskrig udspillede sig mange steder,
alt for mange steder at gøre rede for.
Dette er historien om fire amerikanske byer,
og om hvordan borgerne oplevede krigen.
En aften i sommeren 1941,
flere måneder før USA blev trukket
ind i 2. Verdenskrig.
I en lille landsby i Alabama,
opdager en 16-årig skoledreng ved navn Glenn Dowling Frazier,
at den pige han elsker,
er interesseret i en anden.
Frazier blev så gal og oprevet,
at da ejeren af en bar nægtede at servere for ham,
gik han udenfor, steg på sin motorcykel,
ræsede gennem døren,
og smadrede flasker og møbler.
Da han stak af,
fulgte barejeren efter ham med et gevær.
Næste morgen,
ydmyget og bange,
og af frygt for forældrenes reaktion,
tog Glenn Frazier hen til det nærmeste jobcenter,
løj om sin alder, og sluttede sig til fredshæren.
Han meldte sig frivilligt til at gøre tjeneste på Filippinerne.
Da jeg meldte mig frivilligt til Filippinerne,
anede jeg ikke, at der ville blive krig.
Jeg tænkte, at Tyskland var sikkert
det mest oplagte sted at ende i krig,
så jeg troede, at jeg ville være i sikkerhed derovre.
Jeg havde aldrig troet, at Japan ville angribe os.
I løbet af de næste fire år,
befandt Frazier sig midt i krigen...
En desperat nævekamp,
en tvungen march så brutal, at den aldrig ville gå i glemmebogen.
Med mareridtsagtige fangelejre,
hvor bare det at overleve krævede
held, mod og en ukuelig vilje.
Hjemme i Alabama fik hans kære at vide, at han var død.
Glenn Frazier kunne blot klamre sig til håbet om,
at han en dag ville vende hjem.
En god krig findes ikke.
Krig er til tider nødvendigt.
Og nogle gange er der bare krig.
Og der er aldrig...
Jeg har aldrig betvivlet nødvendigheden af den krig,
og jeg betvivler den stadig ikke.
Den var en nødvendighed.
Historiens største kataklysme
har grobund i gamle og almindelige menneskelige følelser:
Vrede, arrogance og snæversynethed,
offergørelse og magtbegær.
Og den sluttede, fordi andre menneskelige egenskaber...
mod, ihærdighed og uselviskhed:
Tro, lederskab og ønsket om frihed...
kombineret med en utrolig brutalitet
for at ændre forløbets gang.
2. Verdenskrig fik både det bedste og det værste frem
i en generation og udviskede de to,
så de til tider blev næsten umærkelige.
I folkedrabet der fandt sted over hele verden fra 1939 til 1945
døde mellem 50 og 60 millioner mennesker.
Så stort et antal, og fordelt over flere steder,
at det nøjagtige antal ikke er kendt.
Over 85 millioner mænd og kvinder gjorde tjeneste,
men hovedparten af de omkomne
var civile.
Mænd, kvinder og børn blev udslettet
i krigen.
USA var forholdsvis heldig.
Over 405.000 soldater, sømænd,
piloter og marinesoldater døde, men det antal repræsenterede
forholdsmæssigt færre militære ofre
end hos andre større krigsførende parter.
Amerikanske byer blev ikke ødelagt.
Amerikanske civile var aldrig i egentlig fare.
Men uden den amerikanske styrke,
uden ofringen af amerikanske liv,
så ville krigens udfald have været helt anderledes.
Den amerikanske økonomi voksede sig kun stærkere
mens krigen stod på, og da krigen var ovre
var USA den mest magtfulde nation på kloden.
Et folkefærd som før var isoleret og afsondret,
befandt sig nu i midten af verdens affærer.
Krigen berørte alle familier,
i hver en gade, i hver en by i USA.
Byer som Luverne, Minnesota,
Sacramento, Californien,
Waterbury, Connecticut,
og Mobile, Alabama,
og intet ville nogensinde blive som før.
Jeg kan ikke svare på,
hvorfor mennesker generelt går i krig.
Det er en ret stor kategorisering.
Jeg kan kun svare på,
hvorfor 18-årige fra Minneapolis går i krig.
De går i krig, fordi de er nødt til det.
En stærk strøm blev etableret
i samfundet, der førte mod krig,
og de unge mænd, der trådte ind i den blev ført med strømmen.
DE FIRE BYER
Luverne, Minnesota, august 1941.
Frøken Aagot Rylund, som er på besøg hos sin bror,
ved hvordan det er at se enorme dele af en by
lagt i ruiner af tyske bomber.
Hun husker de aftener, hvor London brændte.
Hun kunne læse et brev
i det utrolige skær fra flammerne i det fjerne.
Hun ved, hvordan det er at opleve højeksplosive bomber sprænge
store kratere lige udenfor døren
til det tilflugtssted, hvor hun sov.
Hendes bedste venner var blevet dræbt.
Når hun så ud over det fredfyldte landskab
fra verandaen hos familien Thompson, fandt hun det svært at tro
at resten af verden var i krig.
Al McIntosh, Rock County Star.
En stor del af verden var allerede i krig
i efteråret 1941.
Men for de fleste amerikanere,
som endelig var ved at komme sig over den store depression,
forekom oversøiske begivenheder fjerne.
I Luverne, Minnesota, den største by i Rock County,
i statens sydvestlige hjørne,
var efterårshøsten blot et minde,
og byens 3000 indbyggere afventede den lange vinter
før de kunne tilså deres marker igen.
Al McIntosh, redaktør hos Rock County Star,
boede på 517 North Kniss Avenue.
Han var tilflytter fra North Dakota,
og havde afvist jobs i de store byer
for at drive sit eget lille forlag.
Han måtte snart forklare
det uforklarlige for sine nye naboer.
Seksårige Jim Sherman boede med sin familie
på 503 North Estey Street.
Det var et ret sammentømret samfund.
Man sagde, at hvis ingen måtte vide det,
så skulle man ikke gøre det.
Alle kendte alle i byen.
Verdens vejkryds, Luverne, Minn. 1938
BILLIG KILOMETER RED CROWN
6 kilometer syd for byen,
nær Rock River,
lå Aanenson-familiens 48 hektar store gård.
Her opdrættede de køer, og dyrkede byg, havre og majs.
Deres mellemste søn,
som ville have de forfærdeligste odds over Frankrigs himmel,
hed Quentin.
Bogstavelig talt,
når jeg var i færd med at pløje majs,
og et fly fløj over hovedet på mig,
så ville jeg kigge op, og min sjæl ville stryge i vejret.
Der ville jeg være engang.
Sådan ønskede jeg at leve.
Det ville jeg lave.
I Sacramento, Californien, statens hovedstad,
camperede Okierne, flygtningene fra Dust Bowl,
stadig i udkanten af byen,
og arbejdede i markerne, frugtplantagerne og vinmarkerne
i Sacramento Valley.
Byen havde været porten til den californiske guldfeber,
og det vestlige anker til den transkontinentale jernbane.
Selvom den var hjemsted for 106.000 indbyggere,
så virkede Sacramento stadig som en lille by.
Tom og Earl Burke,
som ville blive bedt om at ofre alt for deres land,
boede med deres forældre på 3240 Lassen Way,
lige nord for byen.
Det var en fantastisk by; Alle kendte alle.
Alle etniske grupper var perfekte.
Man kunne færdes på gaderne om aftenen,
kl. 23 eller 24 om aftenen,
og man kunne gå hjem om natten.
Ingen låste deres døre.
Det tænkte man slet ikke over.
Det var en rar og ren lille by.
Den indre del af byen forekom os ret farverig.
Der var mange bordeller.
Når man nærmede sig den pænere del af byen,
imod Tenth Street,
så var bordellerne ret flotte.
Som barn plejede vi at løbe derned,
løb igennem stedet og skabte kaos.
18-årige Burnett Miller boede med sin familie
i et trygt kvarter på 3643 West Lincoln Avenue.
Det ville gå op for ham i krigens sidste tid,
hvorfor der skulle kæmpes.
GOOD WILL U.S.A & JAPAN
Næsten 7000 japanske amerikanere boede også i Sacramento
og omegn.
Læger, advokater, lærere og butiksejere
samt nogle af de mest produktive bønder i USA.
Susumu Satow og hans familie dyrkede jordbær, vindruer
og hindbær på deres gård, øst for byen.
Min mor talte ikke engelsk.
Min far talte lidt engelsk.
Som barn i en alder af otte eller ni år
plejede jeg at gå ned ad jernbanesporet til et sted kaldet Mills.
Mills havde et semiprofessionelt baseball hold.
Jeg voksede op i et slags baseball miljø.
I Waterbury, Connecticut,
ved Naugatuck River flodbredden,
producerede dygtige arbejdere,
hovedsageligt immigranter og deres børn,
skruer, spændeskiver og knapper,
brusehoveder og vækkeure,
legetøjsfly og læbestiftetuier
og cocktail shakere.
Siden 1900-tallet
havde dens indbyggere stolt benævnt deres by som "Brass City."
Ray Leopold, søn af en jødisk immigrant fra Letland,
boede på Route Eight i den sydlige del af byen.
Waterbury var centrum for håndværk af høj kvalitet.
Der var nogle der kunne producere mikroskopiske
ting, og hvis der blev krævet nul tolerance,
så kunne det også laves.
I Waterbury, hvor vi boede,
var der mange italienere.
De klarede sig godt,
og var velsete.
Vi havde et fantastisk nabolag.
Vi holdt fester hver eneste søndag.
Hver søndag tog vi på skovtur.
Ciarlo familien boede på 1032 North Main Street,
i den italienske del af byen.
Deres far døde for nylig.
Tabet af ham, var kun begyndelsen på deres bekymringer.
I Mobile, Alabama,
indbyggertal 112.000,
var skibskonstruktion den eneste industri,
og det havde det været siden 1. Verdenskrig en generation tidligere.
Engang var den centrum for bomuld og slavehandel,
og Mobile var mest kendt for sin årlige Azalea Festival
og behagelige sydlige klima.
John Gray og hans familie boede i den sydlige ende af byen,
nær L & N Jernbanespor på 407 Royal Street.
Han blev snart bedt om at kæmpe i en krig for at opnå frihed,
men hans eget lands definition af frihed
inkluderede ikke ham.
Hvide og sorte enedes ret godt,
så længe tingene var, som de plejede.
Men man kunne ikke spise ved disken hos Woolworth.
Man skulle gå ned i enden,
bestille sin sandwich og tage den med.
Tage den med ud og spise.
I den anden ende af byen,
boede Katharine Phillips og hendes familie
på 1555 Monterey Place.
Far sagde, at Mobile tjente penge
ved at alle hjalp hinanden.
Og det var sandt.
Alt var afslappet.
En varm sommeraften,
uden aircondition selvfølgelig,
ville far køre os ind til byen
til Brown's Ice Cream og købe isvafler til os.
Vi kørte ud til Arlington,
parkerede ved bugten,
og så sad vi alle og nød havbrisen.
Når vi var kølet ned, så kørte han os hjem,
og alle kunne gå i seng.
Eller også sad vi på verandaen om aftenen,
mens børnene legede i gården.
Det var en dejlig barndom.
Vi var helt isoleret fra resten af verden
i Mobile.
Ingen i Mobile, Waterbury,
Sacramento, Luverne eller nogen andre steder i USA
var forberedt på, hvad der skulle ske
med dem og deres land.
EPISODE ET
EN NØDVENDIG KRIG
Pearl Harbor fandt sted på en søndag.
Sammen med familien
gjorde vi os alle klar til at tage i kirke.
Discjockeyen spillede hawaiiansk musik,
og pludselig lød han hysterisk.
Jeg troede først, at det var et nummer.
Jeg gik ud på gaden, og der...
kom røgskyer og os fra Pearl Harbor området.
Jeg kaldte på min far,
og sagde, "Se lige der."
Og pludselig fløj der tre flyvemaskiner over hovedet på os.
De var perlemorsfarvede med røde prikker.
Jeg vidste, hvad der skete.
Jeg troede, livet var slut.
Klokken 07.55
søndag den 7. december 1941,
gik hundredevis af japanske fly
i luften fra hangarskibe langt ude på havet,
og angreb den amerikanske Stillehavsflåde
i Pearl Harbor, Hawaii.
Dødstallet var forfærdeligt.
Dødstallet var så forfærdeligt, at Krigsministeriet
hemmeligholdt de præcise detaljer i årevis.
Otte slagskibe, inklusive USS Arizona,
tre lette krydsere, tre destroyere,
og fire andre fartøjer blev enten sænket eller beskadiget.
164 amerikanske fly blev også ødelagt.
De fleste kom slet ikke i luften.
2403 amerikanere døde.
USA havde aldrig været udsat for noget lignende før.
17-årige Daniel Inouye, søn af en japansk immigrant,
gik på William McKinley gymnasiet i Honolulu,
og var også frivillig for Røde Kors.
Der kom et opkald om, at der var tilskadekomne nærved.
Et tilfælde plager mig til tider.
Det var en kvinde, der klyngede et barn til sig.
Hendes hoved var hugget af,
men hun holdt stadig fast i barnet.
Og...
Det var hvad, jeg skulle tage mig af som 17-årig.
En, to, tre, fire.
Hallo, NBC. Hallo, NBC.
Det er KBU i Honolulu, Hawaii.
Jeg var andetårsstuderende på Auburn,
da Pearl Harbor blev angrebet.
Det er ikke en joke, det er en rigtig krig.
Jeg kom hjem fra kirke, gik ind i sovesalen,
og hørte skrig og gråd.
Jeg gik ned ad gangen, og sagde:
"Hvad er der i vejen? Hvad er der sket?"
De sagde: "Tænd for radioen."
Vi tændte for radioen,
og han sagde: "Japserne har angrebet Pearl Harbor."
Vi har talt med vores station, KGMB,
som er i Honolulu, og de har rapporteret,
at antiluftskyts kan høres
konstant, mens angrebet står på.
-Som hr. Davis fortalte jer... -Vi trøstede hinanden,
og alle pigerne græd,
for de havde kærester eller pårørende,
som allerede var i de væbnede styrker.
Vi indså øjeblikkeligt,
at dette betød krig.
Katherine Phillips' lillebror, Sid,
var hjemme i Mobile.
Jeg drak en milkshake på et apotek,
og en kvinde kom farende ind ad døren og skreg:
"Tænd for radioen!"
De talte om Pearl Harbor på alle kanaler.
London afventer nu premierminister Churchills løfte
om at erklære krig mod Japan indenfor en time.
Vi vidste det betød, at vi var i krig.
Og vi...
...sad der bare i stilhed.
Radioen gav den samme information igen og igen.
...20.30 i aften...
Jeg husker, jeg spiste morgenmad
med min mor og to brødre.
Jeg var den yngste, og vi var ved at gøre os klare til søndagsskole.
Jeg husker angsten i min mors øjne,
for mine brødre
ville sikkert blive indkaldt, og det blev de.
Fra Washington, krigssekretær, Henry L. Stimson,
beordrede i dag hele hæren i uniform
med virkning fra i morgen.
Det var under eksamen på skolen,
og det var mit første semester på UC Berkeley.
Jeg hørte nyhederne først.
Jeg tog bussen i skole.
Da jeg stod på hjørnet,
fik jeg en skrækkelig fornemmelse af,
at folk stirrede på mig.
Man blev så selvbevidst
og mere bevidst.
Jeg havde aldrig været bevidst om min
etnicitet.
Det var meget underligt.
Det var første gang, jeg havde fornemmelsen:
"Det her er ikke godt."
JAPANSKE FLY BOMBER AMERIKANSKE BASER I STILLEHAVET
For at høre seneste nyt,
så bliv på kanalen.
Det virkede så utroligt.
2400 uskyldige mennesker,
udslettet fra jordens overflade
Det var noget, der skulle korrigeres.
Det rette ord ville nok være "hævnes."
Vi skulle i gang.
I går...
7. december, 1941...
Den følgende eftermiddag, samledes folk i Sacramento,
Waterbury, Luverne, Mobile,
og alle andre steder i USA,
omkring deres radioer for at høre
præsident Franklin Delano Roosevelt
bede en kongressamling om en krigserklæring.
Angrebet i går
på de hawaiianske øer har forårsaget alvorlig skade
på de amerikanske flåde- og militære styrker.
Jeg beklager at måtte informere Jer, at mange amerikanske liv
er gået tabt.
Derudover er amerikanske skibe blevet torpederet...
Vi samledes udenfor Langdon Hall på Auburn.
Der var en højtalerbil,
og vi stod der i tavshed,
og lyttede til præsident Roosevelt erklære krig.
Vores liv ændrede sig totalt.
Med tiltro til vores væbnede styrker,
med beslutsomheden
fra vort folk,
så vil vi opnå den uafvendelige triumf,
amen.
Tre dage efter Kongressen erklærede krig mod Japan,
så erklærede Japans allierede, det nazistiske Tyskland og fascistiske Italien
krig mod USA.
Over hele landet
spurgte urolige amerikanere sig selv:
"Hvordan kunne dette ske?"
I mere end et årti havde de fået små glimt af en verden
på vej mod kaos,
i deres aviser, i radioen,
og i ugerevyer vist i biografer.
Strand og State i Waterbury,
Crest og Alhambra i Sacramento,
Roxy og Pike i Mobile,
Pix og Palace i Luverne.
BORGERKRIG I SPANIEN VERDENSNYHEDER
For første gang så vi store byer mast flade,
civile bombet og dræbt.
De havde håbet, at de kunne holde sig udenfor.
Man kunne ikke fatte på den anden side af kloden,
hvordan det i virkeligheden var.
Men de viste disse ugerevyer,
og jeg listede mig ind bag i biografen og så dem,
og de var grufulde.
MUSSOLINI ANGRIBER ETIOPIEN
Gennem 1930'erne blev land efter land
holdt fanget i ledernes ubarmhjertige ambitioner,
som blev kaldt "Aksemagterne."
Benito Mussolini, den italienske diktator,
som drømte om at genopbygge det gamle romerske imperium og blive
leder af Middelhavsområdet.
Adolf Hitler opbyggede sit monstrøse nazi-regime,
og den mægtigste hær i verden
med en tysk hævntørst
over vinderne af 1. Verdenskrig,
men også mod dem derhjemme, som han påstod havde dolket
deres væbnede styrker i ryggen:
Socialisterne, kommunisterne og jøderne.
Mest af alt jøderne,
som han sagde var både onde og laverestående.
Han forsikrede det tyske folk, at de var bedre end alle andre,
og han var blevet valgt til at føre dem til deres store skæbne.
Et rige som ville herske over den gamle verden
og den nye i tusind år.
Heil! Heil!
ACHTUNG JUDEN
Faktum er, at jeg er jøde.
Jeg var klar over, hvad der foregik i Europa,
nok lidt mere end andre.
Jeg følte, at på en eller anden måde,
så skulle Hitler stoppes.
Ikke kun for jødernes skyld, men også for resten af verden.
Vi vidste, at krigen i Europa
ville komme til at påvirke os med tiden.
Efter Tjekkoslovakiet var blevet overtaget af Tyskland,
så vidste vi, at krigen var på vej mod os,
på den ene eller anden måde.
DET TYSKE ANGREB PÅ POLEN!
Starten på Blitzkrieg, "the lightening war,"
ramte en nation hårdt, som ikke var udrustet til den.
Den 1. september 1939
stormede Hitlers styrker over den polske grænse.
Som reaktion på angrebet erklærede Storbritannien og Frankrig
krig mod Tyskland.
STORBRITANNIEN OG FRANKRIG I KRIG KL. 06; HITLER VIL IKKE STOPPE ANGREB PÅ POLEN;
2. Verdenskrig var begyndt.
Danmark og Norge faldt.
Holland havde overgivet sig.
Belgien blev tilintetgjort.
Det franske forsvar var kollapset.
I juni 1940
faldt Paris.
Adolf Hitler herskede nu over Vesteruropa.
UNDERHUSET HÆRGET I BRUTALT ANGREB PÅ LONDON
Så rettede han blikket mod Storbritannien.
I over et år stod hun alene
imod ubønhørlige luftangreb.
Hallo, USA.
Det her er Edward Murrow fra London.
De kom kort tid efter mørkets frembrud og angreb
med en sand regn af nødblus og brande.
Amerikanernes holdning
som havde været urokkelig mod at blive trukket
ind i Europas problemer igen, var begyndt at ændre sig.
Vi havde en opbygget foragt mod Hitler.
Vi havde set nyhederne siden 1939,
så vi vidste, hvad Hitler gjorde i Europa.
Måden hvorpå han havde angrebet Polen. Måden hvorpå han prøvede at tvinge England
i knæ med konstante bombeangreb.
Vi brød os bare ikke om Hitler, og alt det han foretog sig.
Da planerne for Storbritannien vaklede, vendte Hitler opmærksomheden
mod øst, og beordrede tre millioner tropper til et overraskelsesangreb
på sin formodede allierede, Sovjetunionen,
og startede krigens værste nedslagtning.
DET JAPANSKE HAV
I mellemtiden, i den fjerneste ende af verden,
mente militærfolkene, som styrede Japan i kejserens navn,
at deres folk også var højerestående.
Deres lille, overbefolkede ø havde rykket sig
fra middelalderlig feudalisme til den moderne æra
på mindre end et århundrede,
og de drømte om, at Japan ville blive en mægtig
selvtilstrækkelig magt.
Med usædvanlig brutalitet
var de nu ude efter Kinas ressourcer.
De efterstræbte også de franske, hollandske
og britiske kolonier i Sydøstasien.
ALHAMBRA TEATER
DAGENS NYHEDER OPSIGTSVÆKKENDE BOMBEANGREB PÅ NANKING!
Fra Shanghai til Nanking,
Japan spreder stadig ødelæggelser fra himlen
over snesevis af kinesiske byer.
Her er resultatet:
Uskyldige ofre for grusomheden, der er forklædt som moderne krig.
Blandt Japans forhindringer
var den amerikanske stillehavsflåde på Hawaii,
og amerikanske militærposter i Guam, Wake Island,
og Filippinerne.
Fascistlederne stod sammen i deres foragt mod Amerika.
Dets folk var "frygtsomme, udisciplinerede udskud,"
"Og påvirket
af negere og jøder."
Han var overbevidst om, at sådan nogle bastarder
aldrig ville kunne vinde en krig over hans ariske legioner.
Præsident Roosevelt havde gjort, hvad han kunne
undtagen krig for at bekæmpe den angribende part.
Leveret akut hjælp til Storbritannien og Rusland,
krævet at Japan trak sig ud af Kina.
Til sidst havde han fastfrosset japanske aktiver
i USA, så amerikansk olie
ikke længere kunne bruges til at forsyne yderligere angreb i Asien.
For de japanske militærfolk
havde det været et signal til at gå i krig mod USA.
De udnævnte general Hideki Toja til premierminister.
Han troede, at ved at ødelægge
USA's stillehavsflåde i Pearl Harbor
i et enkelt angreb,
så kunne han lamme og demoralisere landet længe nok til,
at de kunne blive så dominerende i regionen,
at Japan dermed aldrig kunne blive fortrængt.
Amerikanske efterretningsfolk
havde knækket den japanske diplomatkode,
og vidste, at der var et angreb på vej.
Men ingen vidste hvor eller hvornår
før den 7. december.
Jeg voksede op i en meget kristen familie,
og derfor var drab ikke en del af min træning.
Det var en stor hurdle for mig at overkomme,
for jeg havde lært ikke at slå ihjel.
Inden for få timer efter Pearl Harbor,
havde japanerne også angrebet
den filippinske hovedø, Luzon.
17-årige Glenn Frazier var nu midt i en krig,
han ikke troede, han ville være en del af.
Da krigen startede,
og jeg skulle på felthospitalet,
så bombede og beskød et par japanske fly
hospitalet.
Da vi nærmede os,
min ven og jeg, hoppede vi i en grøft.
Et af bombeflyene kom tilbage og beskød os,
smed en bombe og ramte ham direkte.
Det eneste jeg fandt af ham, var hans venstre fod i en sko.
Da det japanske fly vendte rundt,
lige oppe over træerne, og begyndte at flyve væk,
så kunne jeg se piloten smile.
Efter det, havde jeg ingen problemer med at slå folk ihjel.
Jeg nåede faktisk et punkt, hvor jeg jagtede dem.
Hvis jeg ikke dræbte mindst én japaner om dagen,
følte jeg ikke, at jeg udførte mit job.
Glenn Frazier var én af 31.000 mænd
under general Douglas MacArthurs kommando,
den mest kendte soldat i den amerikanske hær.
En frontlinjehelt fra 1. Verdenskrig
som var lige så selvoptaget, som han var modig.
Nyhederne om Pearl Harbor havde dog lammet ham.
Han var blevet advaret ni timer i forvejen,
men da japanerne angreb hans flyvebaser på Filippinerne,
så stod de fleste af MacArthurs fly stadig på jorden,
og var lette mål for fjenden.
Mere end 50.000 japanske soldater ville snart gå i land,
og nærmede sig Manila fra nord og syd.
Hverken de amerikanske tropper,
eller de tusindvis af filippinske reservister, som MacArthur tilkaldte,
ville være i stand til at stoppe dem.
Amerikanerne blev tvunget ud af stillehavsområdet.
FILIPPINERNE
MacArthur beordrede endelig alle sine tropper til at retirere
op på den bjergrige skovklædte Bataan halvø.
Han trak sig tilbage med sin familie og hjælpere
til den stærkt befæstede ø ved Manilabugtens munding
kaldet Corregidor.
I mellemtiden var andre amerikanere på Filippinerne,
uskyldige civile langt væk hjemmefra,
også blevet opslugt af krigen.
Den dag, Pearl Harbor blev bombet,
var den syvende.
Men på Filippinerne
var det på grund af tidsforskellen, den ottende.
Samme dag, og vi blev bombet få timer senere.
Jeg havde polio, da jeg var spæd,
så jeg tog til Manila tre gange om ugen til fysioterapi.
Det var jeg til den mandag morgen,
den ottende, da japanerne angreb.
Sascha Weinzheimer var otte år i december 1941.
Hun var datter og barnebarn af rige bønder
med store værdier i Sacramento Valley
og Filippinerne.
Hun beskrev i en dagbog
at hun boede med sin mor og far,
sin 3-årige søster og 3 måneder gamle bror
på en af de største sukkerplantager
på den filippinske ø, Luzon.
"Nytårsaften
tog far tre soldater med hjem.
Da de alle sad med et glas
whisky og danskvand i hånden,
begyndte de at fortælle historier om at bekæmpe japanere.
De smilede altid, når folk ikke troede på dem,
når de sagde: Frue, vi havde ikke en chance.
Mor skældte dem ud for at tale sådan."
Efter japanske bomber faldt nær deres plantage,
flyttede Sascha og hendes familie ind til Manila.
Nu hvor hæren var væk, var det blevet en neutral "Åben By".
De sluttede sig til andre flygtninge på Bayview Hotel.
Japanerne kom ind
den 2. januar.
Det var begyndelsen på
anbringelsen af folk i lejre.
Ens liv ændrede sig hurtigt.
"Det første jeg husker var,
at jeg kiggede over gaden mod bugten,
og så japanske soldater og officerer omkring flagstangen
hejse det japanske flag,
hvor det amerikanske flag havde været.
Snart kom lastbiler kørende ned ad boulevarden
og råbte, "Banzai!"
Vi fik besked på at bevare roen og holde os væk fra vinduerne.
Alle var nervøse, især mor."
Japanske soldater tog Saschas far væk fra Bayview Hotel
til det indhegnede område ved Santo Tomas universitetet,
som var blevet omdannet til en civil indespærringslejr.
"Da far begyndte at sige farvel, kunne jeg næsten ikke holde det ud,
og for første gang, var jeg bange,
så jeg skreg og holdt fast i far,
indtil jeg måtte hives væk.
Så løb han ud,
og det var sidste gang, vi så ham i nogle måneder."
Sascha og resten af hendes familie fandt tilflugt,
først i et kloster og dernæst i et andet.
Hvor end de befandt sig, fortsatte lyden af våbnene fra Bataan,
hvor Glenn Frazier
og hans kammerater stadig kæmpede for at stoppe den japanske fremrykning,
dag og nat.
Forestil dig, hvordan det var
at være en teenager fra middelklassen
i Minneapolis i 1941.
Mulighederne for spænding var ret begrænsede.
Man kunne køre hurtigt eller drikke sig fuld.
Man kunne invitere en pige ud, lægge an på hende og blive afvist.
Det var lokal spænding.
Men at have et spændende liv
var svært at forestille sig.
Pludselig kunne man blive pilot,
arbejde på en ubåd, militærmand
eller hvad man nu havde lyst til.
Det var spændende og voksent.
Pludselig kunne man vælge
at blive voksen ved at skrive sit navn.
FLÅDEREKRUTTERINGSSTATION
Jeg arbejder i en bank, og leverer checks.
Jeg skriver mit navn, og nu er jeg potentielt
en kamppilot, en jagerpilot, en topskytte.
Eller jeg er kommandørkaptajn på en ubåd
på vej mod Tokyo Bay.
Det var utrolige muligheder.
De var melodramatiske,
spændende ligesom i film.
DU SKAL FORSVARE DIT LAND
Man gjorde det måske.
Det var fantastisk.
Det havde ikke noget med patriotisme at gøre.
Det havde egentlig ikke noget at gøre med, hvem fjenden var.
Det var muligheden for at være mere spændende,
end den man var.
DEN AMERIKANSKE FLÅDE
ØNSKER DIG. MELD DIG IND I DAG
Den amerikanske hærs rekrutteringsbureau
Da jeg kom hjem i juleferien,
fandt jeg ud af,
at min bror, Sidney,
havde meldt sig ind i flåden.
Dermed gav livet virkelig mening.
Min far var meget patriotisk.
Han forventede, at jeg meldte mig ind i militæret,
så min ven, W.O. Brown, sagde:
"Sid, lad os tage ned og melde os ind i flåden i morgen."
Og jeg sagde: "Fint."
Rekrutteringsbureauet var stuvende fuld,
så vi stillede os op i køen,
og fik øje på en rekrutteringsperson.
Han kom over, og sagde:
"Vil I drenge dræbe japsere?
Vi sagde: "Ja, det er planen,
men vi melder os ind i flåden."
Han sagde: "Nej, I hører ikke til i flåden.
I hører til i marinekorpset. I kan alligevel ikke komme i flåden,
for jeres forældre er gift."
Så vi endte med at melde os til marinekorpset.
Sidney meldte sig til marinekorpset.
Far sagde til mor: Du kan lige så godt underskrive papiret, Kate.
Han tager alligevel af sted." Han var kun 17 år gammel.
Historien i familien forlyder,
at rekrutteringsofficeren krydsede gaden
hver gang, han fik øje på min mor.
Hun ville skælde ham ud
for at tage hendes lille dreng med i marinekorpset.
I modsætning til hærene i Tyskland og Japan,
så havde væbnede styrker,
som Sid Phillips og andre hastede ind i
været fuldstændig uforberedte på at føre en verdenskrig.
I 1940 var den amerikanske hær mindre
end den rumænske.
Kun 174.000 mænd i uniform.
De bar tinhjelme og leggings fra 1. Verdenskrig,
og bar rifler, som var designet i 1903.
Hæren ejede stadig tusindvis af kavaleriheste.
For at råde bod på forsinkelsen
så havde Kongressen etableret nationalgarden.
I Luverne blev 129 lokale drenge,
medlemmer af Minnesotas nationalgarde,
tilkaldt til aktiv tjeneste.
Hele byen var dukket op for at sige farvel.
I efteråret 1940 vedtog Kongressen en indkaldelse til militærtjeneste,
og unge mænd i USA begyndte at blive urolige for,
hvornår deres nummer blev trukket.
Nogle fik en hilsen.
En aflang konvolut.
I brevet stod der:
"Goddag. USA's præsident og dine naboer
har udvalgt dig til de væbnede styrker
for at beskytte landet, etc. etc."
Jeg var på besøg hos en ven,
Howard Lopes, og han modtog brevet.
Han åbnede det, og var blevet indkaldt.
Vi grinede og hujede,
og så skulle jeg hjem.
Da jeg kom hjem, sagde min bedstemor:
"Der er et brev til dig."
Jeg samlede det op, og kiggede på det.
Der stod: "Goddag. USA's præsident og dine naboer...
Jeg løb ud af huset, ned ad gaden
og hjem til Howard.
Jeg trådte ind med brevet i hånden.
Allesammen kiggede på mig
og fik et godt grin,
fordi jeg var blevet indkaldt. Jeg behøvede ikke at fortælle dem det.
Jeg viste dem bare brevet.
Næsten 50 millioner mænd
registrerede sig til militærtjeneste.
For at tjene i hæren skulle man være mindst være 1,50 m høj,
veje mindst 50 kg, have et godt syn
og have mindst halvdelen af sine tænder.
Af de 18 millioner mænd som blev undersøgt at hærens læger,
blev 5,5 million afvist på grund af sundhed,
tænder eller moralsk grundlag.
Oftest fordi de ifølge hæren havde svaret
forkert på spørgsmålet:
"Kan du lide piger?"
I første omgang skulle man også kunne læse og skrive,
men hundredtusindvis blev afvist
på det grundlag, så kravet blev droppet.
Hæren etablerede i stedet specialskoler
for at lære dem at skrive og læse.
Træningens mål
var at forvandle udisciplinerede drenge til kampfolk,
hvis kammeratskab og loyalitet til deres enhed ville hjælpe dem
til at modstå kampens værste udfordringer.
Dem som gennemlevede det, glemmer det aldrig.
Jeg var ung, kun 18 år.
Jeg græd faktisk den første nat,
fordi jeg var bange.
De var fremmede.
Jeg havde aldrig mødt dem før.
Der var mange forskellige typer.
Jeg var væk fra mine forældre,
mit hjem, mine venner.
Jeg kendte ingen på kasernen.
Det var mærkeligt
at befinde sig i den situation.
På trods af voksende protester blandt farvede borgere,
som var forarget over, at skulle kæmpe mod bigotteri,
mens det var accepteret hjemme,
så insisterede militæret på
at opdele afroamerikanske militærmænd i farvede enheder.
Selv blod til at redde de såredes liv
blev opbevaret separat.
Vi troede på, at én dag
så ville vores land blive bedre for alle.
Jeg så mange af de ting,
som min far gennemgik,
som jeg ikke selv gennemgik.
Jeg troede, at mine børn
ville få det bedre end jeg,
og derfor kæmpede jeg for mit land.
DERFOR KÆMPER VI SYV INFORMATIVE FILM
Produceret af KRIGSMINISTERIET
Det er derfor, vi kæmper.
Frihedens ældste fjende,
passionen for de få til at regere over mange.
Det er ikke blot en krig.
Det er enhver mands kamp på liv og død
imod dem, som vil gøre dem til slave igen.
Der var mange propagandafilm,
som viste os, hvor slem fjenden var,
hvor onde de var osv.
FARVEL TIL VÅBEN
Vi var alle meget kyniske.
Vi troede, det var træningsfilm.
Der var meget propaganda og vrøvl.
Den nazistiske mesterrace
kræver en total udryddelse af de såkaldte underlegne racer.
I landsby efter landsby udleverer lokale stikkere
deres loyale polske naboer.
Vi troede ikke,
på den ondskab de viste is propagandaen.
Vi troede ikke, at vi kæmpede for at redde verden.
Vi troede, at det var vores land imod det andet land,
og det land havde været aggressoren.
Japanerne og deres allierede
havde startet den, og vi skulle vinde den.
Så enkelt var det.
Vi indså ikke før senere, hvor vigtig den egentlig var.
Jeg var ret tæt på at være pacifist.
Jeg mente, at det var muligt
at benytte forhandlingsløsninger
til de fleste af den slags problemer.
Men jeg kunne ikke se,
at der var en mulig løsning til den konfrontation Hitler
udsatte os og resten af verden for.
Jeg følte, at jeg hørte til i militæret
på grund af truslen.
Selvom den var rettet mod resten af verden,
så var den især rettet mod
den oprindelse, jeg kom fra.
Hvis jeg ikke vidste det da jeg startede,
så vidste jeg det 13 uger senere efter min basistræning.
Jeg vidste, hvordan man skulle dræbe.
Dræbe med en bajonet, dræbe med en kugle,
dræbe med hænderne.
Ja, jeg kunne dræbe.
Jeg forlod Minneapolis for at tage i militæret en klam, våd, kold
aften i marts måned.
Min far kørte mig til stationen
i bilen, som jeg næsten aldrig fik lov at køre
som barn.
Vi kørte igennem centrum og forbi alle
de steder, som havde været
en del af min barndom, da jeg voksede op,
hen til Rock Island togstationen.
Det var mørkt.
Den lange perron var mørk
med hængende lysbuer med mellemrum imellem,
så det skiftede mellem at være mørkt og lyst.
I den anden ende af perronen stod en mand fra flåden
med et clipboard og en gruppe af unge mænd
eller drenge omkring sig.
Vi stoppede, og min far gav hånd.
Det virkede meget underligt, at min far og jeg
gav hånd.
Så vendte han rundt, og gik tilbage mod indgangen.
Mørkt, lyst, mørkt, lyst, mørkt, lyst.
Han gik ud på gaden, og så var han væk.
Jeg gik hen til flådemanden,
og sagde: "Til stede," da mit navn blev råbt op,
og så var jeg i flåden.
23. februar 1942.
"Fra Polen var der kommet de rystende billeder,
der viste resultatet af den tyske erobring.
De viste masseelendighed og død udført af tysk grundighed
til en ekstrem, som sjældent var set før.
De viser også det,
som stridende fjender kunne forvente,
hvis de virkelig tabte krigen.
Den systematiske massakre viste
en følelsesmæssig form for sadisme
anvendt af nazisterne mod jøderne.
Drevet sammen i polske ghettoer, hvor de ikke måtte gå ud
eller benytte en jernbane. Nedskudt i deres synagoger,
smidt i floder i tusindtal,
frataget deres tøj, mad og ejendele.
De polske jøder var bogstavelig talt ved at uddø.
Det var de uhyggelige statistiske kendsgerninger.
Detaljerne om menneskelige lidelser var værre end det, der blev offentliggjort.
Tidsskriftet LIFE
I starten af 1942
var næsten alle nyheder dårlige.
Sovjetunionen, USA's nye allierede,
undergik uophørlige angreb fra tyskerne,
som havde omringet Leningrad, og strakte sig til udkanten af Moskva.
Japanerne havde nu overtaget Singapore, Gibraltar mod øst
og dermed hele Malaya.
MALAYA SINGAPORE BORNEO
De havde erobret Borneo, Burma og Hong Kong.
De havde taget Guam og Wake Island,
Makin og Tarawa.
Der var ikke en eneste amerikansk base
mellem Hawaii og Filippinerne.
Men præsident Roosevelt
og den britiske premiereminister, Winston Churchill, var enige om,
at de måtte forholde sig
defensivt i Stillehavsområdet.
De blev enige om, at Tyskland
med sine enorme hære og store industrielle maskiner
udgjorde den største fare.
En sejr i Europa ville ikke kun kræve
en mobilisering af en generation af unge mænd,
men også enorme mænger ammunition,
millioner af våben, tusindvis af tanks og fly
og flåder af skibe til at sende dem i kamp.
At producere alt det ville tage tid.
I mellemtiden afhang Storbritanniens og Sovjetunionens overlevelse
af en jævn strøm af mad,
brændstof og våben fra USA.
Da jeg var syv år gammel, og gik på Theodore Judah skolen,
kom der en engelsk flygtning
ind i vores klasse.
Hans navn var William Murgathroid Buchanan.
Vi kaldte ham Roid. Roid Buchanan.
Vi blev gode venner.
En dag kom Roid hjem til mig.
Jeg var ovenpå, og han kaldte: "Burt! Burt!"
Jeg kiggede ud af vinduet, og spurgte hvad der foregik.
Roid sagde: "Ved du hvad
en luset tysk ubåd gjorde ved min far?"
Jeg svarede nej. Han sagde: "Den slog ham ihel."
Jeg vidste ikke,
hvordan jeg skulle håndtere det.
Jeg gik nedenunder,
og vi satte os under træet, og talte sammen i et stykke tid.
Men det var stadig noget,
som jeg aldrig havde haft erfaring med før
en af mine bedste venner fortalte mig, at hans far var blevet dræbt i krig.
Om aftenen den 13. januar 1942,
mens amerikanske tropper prøvede at stoppe japanerne på Bataan,
dukkede en tysk ubåd lydløst op ud for Manhattan.
Dens kommandør var forbløffet, men tilfreds med at se,
at en måned efter tyskerne havde erklæret krig
mod USA,
så var USA's største by stadig oplyst.
Han brugte de lys som omrids til sit mål,
og sendte en torpedo ind i siden
på en amerikansk olietanker.
Derefter dykkede han ned igen,
og bevægede sig sydpå i søgen efter mere bytte.
Indenfor 12 timer havde han sænket yderligere syv ubevæbnede fartøjer.
USA virkede
fuldstændig uforberedt på sådan en slags krig.
AKSERNE ANGRIBER DET AMERIKANSKE TANKSKIB MALAY
I slutningen af januar
havde ubåde sænket 25 tankskibe langs østkysten,
og fortsatte en voldsom kamp for at dominere havene,
kaldet kampen om Atlanterhavet,
og truede med at afskære USA's allierede.
Fra Boston til Miami
protesterede prominente figurer stadig mod ideen om mørklægninger.
De mente, det ville skade turismen.
Det sidste lys blev ikke slukket før i maj.
Men tyskerne fortsatte med at sænke to eller tre handelsskibe om dagen.
Mere end 230 allierede skibe
og næsten fem millioner tons absolut tiltrængt materiel
endte på havets bund i de første seks måneder af 1942.
Amerikanske strande var sorte af olie.
Langs Golfkysten
og langs Mobile Bays kyster
kunne vi sidde på stranden,
men vi måtte ikke tænde bål
på grund af ubådene.
I Mobile hørte vi ofte, at skibe blev sænket
når de sejlede ud af Mobile Bay.
Vi vidste, at det var sandt,
for redningsvestene og dåserne
blev skyllet op på vores strande.
I en periode blev vandene fra Jacksonville, Florida,
til Galveston, Texas,
anset som den farligste skibsfartrute i verden.
En udkørt sømand sagde, at den eneste sikre rute
var fra St. Louis til Cincinnati.
I starten kæmpede jeg for den gode gamle hæder.
Ligesom alle andre
sagde man: "Gode gamle USA.
Vi skal kæmpe, og vi vil slå japanerne
i løbet af seks måneder."
Men da det virkelig slog mig, at det ikke var en kortsigtet situation,
og de ramte os hårdt,
så forsøgte jeg i stedet at forsvare mig selv
og mine landsfæller, og jeg kæmpede i stedet mere
for at overleve.
DE FILIPPINSKE ØER
Næsten 80.000 amerikanske og filippinske tropper
var undsluppet japanerne omkring Manila,
og havde indtaget position på Bataan halvøen.
Endnu en gang havde general MacArthurs plan slået fejl.
De fleste forsyninger var blevet efterladt.
Rationerne måtte halveres.
Bataans fugtige skove medførte malariamyg.
Der var kun lidt rent vand og medicin.
Et felthospital havde otte operationsborde,
og 1200 sårede, der behøvede operation.
Mændene forsøgte stadig at holde ud,
og stod imod det ene angreb efter det andet,
og trak sig derefter tilbage halvvejs nede på halvøen.
I ugevis fortsatte mændene på Bataan med at håbe,
at hjælpen var på vej.
Igen og igen havde MacArthur forsikret dem om det.
"Hjælpen er på vej," lovede han.
På "Voice of America" kan jeg huske,
at det blev oplyst på kortbølgeradio.
Der blev sagt, at så langt øjet rækker
var der skibe og fly på vej mod Filippinerne.
Vi fik hele tiden fortalt, at der var forstærkninger på vej.
Vi fik at vide, at da vi retirerede tilbage til Bataan,
så ville det kun være i få uger.
Men hverken tropper eller fly var nogensinde sendt af sted.
De kunne alligevel ikke være kommet ind.
Japanerne styrede nu det sydlige Stillehavsområde.
"Der er tidspunkter," skrev krigssekretær, Henry Stimson,
i sin dagbog, "hvor mænd må dø."
DØDE 3-3-42 BATAAN
I starten af marts var tre ud af fire af Bataans forsvarere
ukampdygtig på den ene eller anden måde.
De var syge, udmattede, sårede, svage på grund af sult
eller led af vitaminmangel.
Til sidst blev én dåse laks
fordelt til 35 mænd samt meget lidt ris,
så vores situation blev forværret for hver dag.
MacArthur formåede at forlade sit kvarter på Corregidor
for at besøge sine mænd nøjagtig én gang.
De begyndt at kalde ham "Kujon-Kent."
Soldaternes bitterhed blev intensiveret da,
under direkte ordre fra præsidenten,
MacArthur, hans kone, fireårige søn
og 17 af hans ansatte
slap væk fra Corregidor i en torpedobåd.
Fra Australien kom han med en kort bekendtgørelse:
"Jeg kom igennem, og jeg vender tilbage," sagde han.
Det var dommedag for Bataan, da han forlod stedet og rejste til Australien,
for da vidste vi, at vi skulle kæmpe.
Han gav ordre om at kæmpe til sidste mand,
og da kendte vi vores skæbne.
Den 9. april 1942 sendte generalmajor, Edward P. King,
en soldat frem med et hvidt flag.
Det var den største overgivelse fra den amerikanske hær
i historien.
78.000 amerikanske og filippinske tropper.
General King stillede en japansk officer ét spørgsmål:
Ville hans mænd blive behandlet ordentligt?
"Ja," svarede officeren. "Vi er ikke barbarer."
Men japansk tradition forlød, at dem som overgav sig
i stedet for at dø på slagmarken,
var kujoner og fortjente ingen respekt.
Fangerne blev sendt nordpå,
300 ad gangen.
De skulle gå fra Mariveles til San Fernando,
hvor de blev læsset på togvogne
og sendt til O'Donnell lejren i Luzon.
Hvad, der fulgte, blev husket
som Bataans Dødsmarch.
Hvis vi fra starten havde vidst, hvad der ventede os
på Bataans Dødsmarch, så havde jeg valgt døden.
Det var meget svært for os at forstå,
siden vi ikke havde haft kontakt med japanerne før,
hvordan disse mennesker var.
De begyndte med det samme at slå mænd,
hvis de ikke stod rigtigt, eller hvis de sad ned.
Vi vidste ikke, hvor vi skulle hen.
Vi vidste intet.
Vi blev stoppet på vejen,
og nogle af os blev visiteret og slået igen.
Vi fik frataget alle vores ejendele.
For at få fat i ringe, skar de bare fingrene af
og tog ringene.
De hældte vandet ud af min feltflaske,
for at sørge for, at jeg ikke havde noget vand.
Jeg så dem blive begravet levende.
Når en mand blev dræbt
og lå på vejen, og der kom en konvoj,
så så jeg lastbiler der med vilje
kørte manden over midt på vejen.
Når 15 eller 20 lastbiler var kørt over en,
så lignede man en udtværet tomat.
Jeg så folk, der fik skåret halsen over.
De tog deres bajonetter,
og stak dem gennem hjørnet af lastbilen om natten,
og kunne dermed skære deres halse over.
Nogle blev banket med en riffel,
indtil de døde.
Jeg så filippinske kvinder blive skåret i.
Deres maver blev sprættet op, og halsene skåret over.
Jeg så filippinere og amerikanere blive halshugget
med et enkelt hug med en sabel.
Jeg marcherede nonstop i seks dage og syv nætter.
Jeg fik ikke en eneste tår vand eller noget at spise.
Det siges, at det kan man ikke, men det gjorde jeg.
Da turen var slut,
og jeg stoppede
for at komme på toget,
så kunne jeg slet ikke få tungen ind i munden.
Hvis du taler med nogen om det,
så kan de fortælle, at så tæt var jeg på at dø.
Ingen ved præcis hvor mange der døde på Bataans Dødsmarch.
Et sted mellem 6-11.000 filippinere og amerikanere.
Da marchen var slut,
var O'Donnel lejren ikke bedre.
En ufærdig filippinsk militærbase
omgivet af pigtråd og maskingeværtårne.
Der var kun lidt vand og ly for solen,
og lejren skulle huse 60.000 miserable, desperate mænd
Af mad var der kun lugao, vandholdig rissuppe
fyldt med snudebiller og orme.
Det var bedste at prøve at sluge det, når det var mørkt,
for så kunne man ikke se dem.
Yderligere 16.000 filippinere og amerikanere døde
i O'Donnell lejren af dehydrering, underernæring,
malaria, vitaminmangel, skørbug,
dysenteri, håbløshed.
Deres lig lå i en uendelig række,
husker en sergent.
Dag og nat blev de båret til gravpladsen.
Vi havde alle været så ulykkelige
over at efterlade vores drenge på Filippinerne.
Vi ved nu, at de ikke kunne reddes,
men dengang vidste vi ikke, at der ingen skibe var.
Husk på, at de ikke fortalte os hvor mange der blev sænket
ved Pearl Harbor, og vi tænkte:
"Hvorfor tager I ikke derhen,
og får drengene væk fra Filippinerne?"
En dag meldte Glenn Frazier sig til begravelsestjeneste.
Nogle dage begravede vi 250 mænd,
og jeg vidste ikke, om det ville ske for mig en dag.
Jeg havde to sæt hundetegn.
Jeg sagde til mig selv:
"Jeg smider ét af hundetegnene
i massegraven, så hvis jeg stadig er i live, når krigen slutter,
så er det ikke noget problem."
Men hvis jeg blev meldt savnet eller død, så skulle min familie
vide det, så de kunne finde ro
ved at tro, at jeg var i den massegrav.
Den 6. maj 1942,
Corregidor, den sidste amerikanske fæstning på Filippinerne,
faldt for japanerne.
Jeg tog til Seattle i 1942.
Èt minde står stærkt og klart.
Det er en lørdag, og jeg tager bussen ind til centrum.
Flådepilot
På den offentlige plads
lige foran rådhuset
ser jeg foran mig
en række af folk vente tålmodigt ved busstopstedet.
Da jeg nærmer mig, kan jeg se, at de alle er japanere,
og de stiger på busserne.
Jeg indser, at de er de japansk-amerikanske borgere,
fra Seattle og omegn, som bliver sendt af sted
til hvad der svarer til en koncentrationslejr.
Jeg tænkte: "De er mine fjender."
Men de ligner ikke fjender, som de står der
i deres amerikanske tøj med deres papkasser,
og venter på at blive sendt ud i ørkenen.
Den 19. februar 1942
underskrev præsident Roosevelt den udøvende ordre 9066.
Dens tone var omhyggeligt neutral.
Den autoriserede krigsministeriet til at udpege "militærområder",
og udelukke alle fra dem,
som de følte udgjorde en fare.
Men den havde et specifikt mål.
Nemlig de mere end 110.000 mennesker med japansk herkomst,
som boede langs Vestkysten.
De var ved at blive tvunget fra deres hjem, og blev flyttet indenlands.
Tusindvis af tyske og italienske fremmede blev også låst inde,
mens millioner af tysk-amerikanske og italiensk-amerikanske borgere
fik lov til at leve deres liv, som de plejede.
UDSTØDELSE AF ALLE JAPSERE I CALIFORNIEN NÆR!
Kun japanske amerikanere på Vestkysten blev diskrimineret.
"En japser er en japser," sagde general, John L. DeWitt
fra Vestkystens forsvarskommando.
"Det gør ingen forskel,
om han er amerikansk statsborger eller ej.
Jeg ønsker ingen af dem."
Næsten ingen protesterede mod regeringens plan,
der også klassificerede alle japanske amerikanere
som uegnede til militærtjeneste.
1-A betyder fysisk egnet. 4F betyder, at der er noget galt med dig.
Men 4-C betyder fjende.
Jeg var 17 år gammel.
Jeg anså mig selv for at være en god amerikaner,
men jeg var blevet til fjenden.
I Sacramento, lige efter vedtægt 9066 blev udstedt,
blev der vist håndskrevne skilte over hele byen,
hvor der stod: "Japanerne skal væk."
VEJLEDNING TIL ALLE PERSONER AF JAPANSK HERKOMST
Ordre om at rejse kom i maj.
Susumu Satow and hans familie kunne knap tro det.
De fik 1 uges varsel.
Det var midt i høsten,
men vi var nødt til at efterlade den og rejse.
Vi lavede selvfølgelig en aftale med vores venner.
"Kom og pluk jordbærene,
for de er klar til at blive solgt."
Det går jeg ud fra, at de gjorde.
Der var et område i Sacramento,
hvor de fleste af japanerne boede.
Det blev næsten tomt over natten.
Vi undrede os over, hvad der skete.
De tog en ud af ottende klasse,
en japansk dreng, der lavede tegneserier.
Hans navn var Sammy.
Den ene dag var han der, og næste dag var han væk.
Det var meget svært for os at forstå,
for vi anså ikke Sammy eller andre
japanske amerikanere som fjenden.
Vi fik kun lov til at tage det med, som vi kunne bære.
Så man puttede kun det vigtigste i kufferten.
Den første dag, da vi skulle pakke vores ting og tage ned til toget,
spekulerede jeg virkelig over, hvad der ville ske med os.
Det var jo kun begyndelsen,
og måske kunne de finde på at sende os tilbage til Japan,
og for mig var det skrækkeligt.
Jeg vidste i mit hjerte, at min loyalitet tilhørte USA.
Jeg gik i skole, og sværgede troskab hver morgen
i folkeskolen.
Tanken om,
at jeg måske ville blive sendt tilbage til Japan var skræmmende.
Asako Tokuno var stadig førsteårselev på Berkeley det forår.
Hendes forældre og bedstefar blev evakueret først,
fordi de var født i Japan.
Hende og søsteren fik lov at blive
for at lukke familiens blomsterforretning.
Vi fik samlet blomsterne,
bundtet dem og fik dem
til blomstermarkedet i San Francisco.
Dermed kunne vi holde forretningen kørende,
så alle blomsterne ikke gik til spilde.
De var smukkest på det tidspunkt af året,
og var klar til påske og helligdagene.
Vi blev fanget i midten,
da krigen stod på, men der var ingen tvivl om vores loyalitet
mod vores land, og hvordan vi følte.
Det var vores land, og da evakueringen startede,
havde vi nærmest intet land, for vi var ikke fra Japan,
og de tog vores rettigheder.
Vi kunne ikke protestere, og vi ville heller ikke,
for vi måtte gøre, hvad regeringen beordrede os til.
Jeg tror, at vores forældre indså,
at de ikke var statsborgere,
så de accepterede det.
Men for os var det meget sværere
ikke at have nogen rettigheder.
FØRSTE BILLEDER. JAPANSK NEDERLAG MIDWAY I SØSLAG
Kampbilleder taget af Movietones kameramand, Al Brick,
da fjendens store flåde prøvede at erobre Midway Island,
og blev besejret.
En fjendtlig krydser i brand, bombarderet og i flammer,
filmet fra et amerikansk fly, mens den ligger
som en rygende vulkan i havet.
Et af de største slag af ødelæggelse.
I juni 1942 var amerikanerne desperate efter positive nyheder.
Sejren ved Midway, et vigtigt atol,
i den vestligste del af de hawaiianske øer.
var lige det, de havde ventet på.
JAPANSK SLAGSKIB, HANGARSKIB, ØDELAGT
Det endte med at blive en stor triumf,
men det var ved at blive en total katastrofe.
Japanerne havde håbet på at smadre det, der var tilbage
af stillehavsflåden, erobre Hawaii, tage dets folk til fange
og tvinge USA til at søge om fred.
Men amerikanske kryptografer havde afkodet deres planer,
og flåden ventede på dem.
Da slaget begyndte,
blev seks af de første 41 amerikanske torpedobombefly,
som var sendt ud for at angribe japanerne, dog skudt ned
uden at ramme et eneste af fjendens kampskibe.
Men så gik amerikanske bombefly
til angreb på de fire japanske hangarskibe.
Langt om længe blev alle fire ødelagt.
Midway markerede det første nederlag for den japanske flåde
i 350 år.
ALLE STØTTER OP OM USA'S KRIGSINDSATS
Hollywoods mest berømte filmstjerner
forlader filmhovedstaden for at sælge krigsobligationer.
Landet havde bedt folk om at investere en milliard dollars
på en måned til at betale for krigen.
Her starter turen.
De besøger 300 byer fra kyst til kyst.
Det er folks måde at sige:
"Fra hjemmefronten til krigsfronten,
fra filmstjerner til salgsassistenter,
Amerikas 130 millioner indbyggere er med i krigen."
Krigen - den største koordinerede indsats
i USA's historie,
endte med at koste USA 304 milliarder dollars,
svarende til mere end tre trillioner dollars i nutidens penge.
Texas kunne ikke selv betale for det hele.
Det krævede en række årlige krigsobligationssalg.
Hele landet blev involveret.
I Mobile investerede John Cottingham, arbejdsmand hos Brookley Field,
hele sin løn, på nær 8 cents, hver måned
i krigsobligationer.
The Black Bears, det lokale sorte baseballhold
arrangerede en sportsbegivenhed, der skaffede $100.000.
Borgerne i Sacramento blev bedt
om at købe for $16 millioner gældsbeviser
under én bestemt rundtur.
De fik at vide, at det kunne betale for 96 minutter af krigen.
KØB GÆLDSBEVISER
I Waterbury blev obligationer solgt fra "Liberty House,"
i midten af byens sportsplads.
Samme sted hvor obligationer var blevet solgt for at bekæmpe Tyskland
under 1. Verdenskrig.
Folk kom for at kigge på en kæmpe spærreildsballon,
og for at se et tysk fly, som var blevet skudt ned
samt prøve en tank.
ET KRIGS JOB. KØB EN OBLIGATION OG FÅ EN TUR
Luverne, Minnesota.
"De kan sende alle de filmstjerner de vil
på landsdækkende krigsobligationsture,
men vi anser Maude Jochims
som den bedste sælger af obligationer.
Vi stoppede ved Palace en onsdag eftermiddag,
og de manglede $8000.
Så vadede Maude ind som sin egen kampagne,
for at søge støtte hos Rock Countys borgere.
Ordrene væltede ind,
og der blev solgt for over $48,000."
Al McIntosh, Rock County Star Herald.
PÅ DEN RUSSISKE FRONT NYHEDER FRA MOVIETONE
Det var den russiske front i 1942.
Tyskerne rykkede frem, plyndrede,
torturerede og slog ihjel på vejen.
Dødstallet nåede op på flere millioner.
De havde kørt 1600 km dybt ind i det russiske territorium,
men Rusland med sin "afsvedne jord" politik
havde ikke efterladt noget af værdi.
Hvede, som ikke kunne høstes, blev sat i brand.
Broer blev sprængt i luften, dæmninger, jernbaner, kraftværker.
Selvom den tyske invasion af Sovjetunionen
var gået i stå udenfor Moskva,
og begge sider havde lidt ubeskrivelige tab,
så startede en ny nazistisk offensiv i foråret 1942.
Der blev sendt mere end 225 delinger,
og de rykkede støt frem gennem Rusland.
Millioner af civile og soldater døde.
Den sovjetiske premierminister, Joseph Stalin, krævede, at De Allierede
øjeblikkeligt åbnede endnu en front vestpå
for at tage presset af hans trængte folk.
Men der var endnu ikke
en eneste allieret soldat i kamp i det vestlige Europa,
og det ville der ikke være længe.
De var simpelthen ikke klar.
Amerikanske planlæggere havde en enkel ide
til at slå tyskerne:
Invadere Frankrig i foråret 1943
og fortsætte direkte mod Berlin.
Men briterne var varsomme med at flytte sig for hurtigt.
"Et nederlag på den franske kyst", advarede Winston Churchill
"var den eneste måde, hvorpå vi kunne tabe denne krig."
I stedet foretrak han at angribe
tyske og italienske styrker i Nordafrika.
Amerikanske kommandører mente at invadere Afrika,
ville være en farlig og nytteløs afledning,
men kongresvalget stod for døren.
Amerikanske vælgere ønskede
mere offensiv aktion mod aksemagterne.
Præsident Roosevelt underkendte sine generaler.
Invasionen af det besatte Frankrig blev udsat.
I stedet startede de amerikanske tropper forberedelserne
med at lande i Nordafrika i slutningen af 1942.
En bitter general, George C. Marshall, hærleder,
skrev privat, at han og hans medkommandører
ikke havde indset, at lederen i et demokrati
skal underholde folket.
Jeg lagde flere gange mærke til, at der var en
slags stolthed i det, man var en del af.
Man mærkede militærets magt.
Man mærkede konvojens magt,
de krigsskibe, der omgav en,
de våben, man var ansvarlig for.
Det var en underlig fornemmelse.
Man vidste, at man var i stor fare,
men man følte sig sikker
ved at være en del af denne store magtfulde gruppe.
I starten af august 1942,
sejlede menig Sidney Phillips fra Mobile, Alabama,
og de 19.000 mænd fra første flådedeling
ud fra Wellington, New Zealand,
i en stor konvoj, der inkluderede
alle USA's hangarskibe i Stillehavsområdet.
Deres mål var så øde, så obskurt,
at nogle af deres officerer knap kunne sige dets navn.
SOLOMON ISLANDS GUADALCANAL
Men den sommer var Guadalcanal, en 145 km lang ø
i den østlige ende af Solomon øerne,
dækket med tæt jungle og kokosnødplantager,
pludselig blevet
et af de mest strategisk vigtige områder i Stillehavsområdet.
To separate kommandoer
havde til opgave at tvinge japanerne tilbage.
General Douglas MacArthur
havde kommandoen over det sydvestlige Stillehavsområde,
og skulle sejle fra New Guinea
mod Filippinerne og Formosa.
Admiral Chester W. Nimitz ville bruge marinekorpset
til at klatre op ad en højere stige, op ad Solomon øerne, Gilberts,
Marshalls, Marianas,
de vulkanske øer, Ryukus.
Han ville begynde ved Solomon øerne.
Japanerne havde lavet landgange der, og byggefolk
var i fuld gang med at bygge en landingsbane på Guadalcanal.
Hvis de fik lov til at færdiggøre den,
så kunne japanske krigsfly afskære skibsruter
mellem USA og Australien,
og umuliggøre de allieredes felttog.
Marinekorpset, inklusive 17-årige Sid Phillips,
var blev sendt ud for at stoppe dem.
Deres kommandør formodede, at hans uerfarne tropper ville få
yderligere seks måneders træning, før de blev sendt i kamp.
De blev bevæbnet med gamle rifler.
De havde kun ammunition til ti dage,
og for at få dem i kamp så hurtigt som muligt,
var deres forsyninger blevet reduceret fra 90 dage til 60.
Mændene kaldte det: "Operation Shoestring."
Ved daggry den 7. august 1942
gik amerikanske landtropper i offensiven
for første gang i 2. Verdenskrig.
Ingen anede hvor længe, hvor blodigt
og hvor betydningsfuldt slaget ved Guadalcanal ville være.
Sid Phillips' deling var den anden angrebsbølge
af soldater, der gik i land.
"Vi fik hele tiden at vide,
at det var den første skib-til-kyst landing," huskede han,
og man kunne kun gætte på,
om det blev en succes.
Vi gjorde os klar, og fartøjet gled op på stranden.
Vi stormede ud, klar til at kæmpe eller dø, sagde Phillips,
og der sad den første angrebsbølge, og grinede af os.
Der var nærmest ingen modstand.
Den første amerikanske sårede på Guadalcanal var en soldat,
der skar sin hånd med en machete,
da han prøvede at åbne en kokosnød.
Marinesoldaterne gik væk fra stranden
En kampfotograf fangede Sid Phillips,
da han forrettede sin nødtørft.
Der var tidspunkter med ren og skær kedsomhed
og til tider hårdt arbejde.
Krigen er organiseret af officerer,
men kæmpet af de menige,
og de menige udfører 99% af alt det hårde arbejde.
Amerikanerne erobrede den ufærdige landingsbane
uden ret meget besvær, og omdøbte den "Henderson Field"
efter en flådepilot, som blev dræbt i slaget om Midway.
De begyndte at gøre den klar til amerikanske fly
med skilte, hvor der stod: "Under ny ledelse."
Deres ordrer lød på at forsvare området for enhver pris.
Fjenden måtte ikke generobre det.
Så angreb japanerne.
Den amerikanske offshore flåde var deres første mål.
Den japanske flåde kom ind, og sænkede alle vores følgeskibe.
Fire krydsere gik tabt
sammen med mere end 1800 amerikanske sømænd.
De kunne have sænket vores forsyningsskibe også, men det var nat,
og de vidste ikke, hvor godt det var gået dem.
Næste dag forsvandt alle vores forsyninger.
Vi havde slet ikke losset
vores forsyninger til 10 dage, som vi havde med.
Vi ville være sultet ihjel, hvis der ikke havde
været en stor forsyning af japanske ris.
Marinesoldaterne var forladt,
og begyndte at spekulere over, om de ligesom mændene på Bataan,
var blevet ladt i stikken.
Uden støtte fra havet eller luften
blev mændene beskudt og bombarderet dagligt.
De fik smidt granater mod sig fra japanske skibe,
og var under angreb fra fjender
gemt i junglen.
Vi vidste, at vi kunne undværes.
Det var blevet anerkendt,
og vi vidste, at vores land stadig ikke var stærkt bevæbnet.
Vi følte, at vi kunne undværes.
Det følte vi virkelig.
Phillips var blandt dem, som blev sendt ud for at finde
ligene af de soldater, som var dræbt i et bagholdsangreb.
Der var ca. 5 km ud til overfaldsstedet.
De amerikanske lig var blevet lemlæstet.
De var blevet halshugget,
og havde fået stoppet deres kønsdele ind i munden, og...
Øh...
Vores bataljon tog ikke siden nogen til fange.
Jeg husker ikke, at vi nogensinde tog nogen til fange.
En sen eftermiddag d. 20 august,
efter 13 rystende dage på øen,
hørte Phillips lyden af et fly, der nærmede sig,
og søgte ly som sædvanlig.
Men denne gang var flyene amerikanske.
Marinesoldaterne hujede.
De var ikke længere alene.
Det så ud til, at Uncle Sam alligevel ville kæmpe
for det sørgelige sted.
Men kl. 2 næste morgen,
blot få timer efter de første amerikanske fly var ankommet,
sendte en japansk kommandør 900 friske tropper
mod marinestillinger langs junglens vestlige åbred.
Dens navn var Ilu River, men fordi de kort,
som soldaterne havde fået var forkerte,
så blev den drabelige ildkamp der fulgte,
kendt som Slaget ved Tenaru.
På det tidspunkt på Guadalcanal
var der næsten hver nat en hændelse,
som vækkede alle, og holdt dem vågen.
Men denne nat var det anderledes.
Hele verden kom i udbrud,
og der opstod en mur af ild.
Vi vidste, at nu gjaldt det.
Den japanske kommandør var så sikker på,
at han kunne slå soldaterne,
så han havde skrevet følgende i sin dagbog den dag:
"21. august. Nyd sejren."
Japanerne angreb hele natten. "Banzai," skreg de.
"Dø, marinesoldater!" Marinesoldaterne blev ved med at skyde.
Vi dræbte nok over 900 japanere,
og mistede ca. 34 marinesoldater.
Det styrkede vores kampmoral.
For første gang,
var den såkaldte uovervindelige kejserlige hær blevet stoppet.
Den ydmygede kommandør,
som havde forudset sejr, skød sig selv.
Men Slaget ved Tenaru afgjorde intet på Guadalcanal.
Japanske forstærkninger blev ved med at strømme til øen,
og kampene fortsatte.
En forvirrende, ondsindet krig med bagholdsangreb
og modangreb.
En skræmmende verden, hvor tilfældige japanske granater eksploderede
blandt de forskansede og kriseramte amerikanere.
Nogle mænd kunne klare det,
og andre kunne bare ikke klare det fysisk.
Det var skræmmende at vide, at den næste
kunne ramme en selv.
Når det fortsatte i uendeligheder,
så fik man en underlig fornemmelse,
hvor man nærmest koblede fra,
og man tænkte: "Måske ender det her,
måske gør det ikke. Måske bliver vi alle sprængt i luften,
måske gør vi ikke, og hvad så?"
Man lærte at leve med det.
Sådan var skæbnen.
Om Herren ville det, så enten overlevede man,
eller også gjorde man ikke.
Der var ikke meget at stille op.
Det accepterede man.
Menig, Sid Phillips, blev 18 d. 2. september.
Næste dag fik han det første brev hjemmefra,
siden han rejste til Guadalcanal.
Han skrev, at det var:
"Den bedste fødselsdagsgave."
I slutningen af september
slap nogle amerikanske forstærkninger endelig igennem.
Men natlige besøg af japanske hurtigbåde,
som marinesoldaterne kaldte "Tokyo Express",
sørgede for, at fjenden også fik forsyninger og forstærkninger på øen.
To gange igangsatte japanerne,
som var opsatte på at generobre Henderson Field,
angreb på landingsbanen.
To gange drev marinesoldaterne dem tilbage.
Tusindvis af japanere blev skudt eller sprunget i luften.
Uge efter uge
fortsatte slaget om Guadalcanal.
Japanerne var ikke den eneste fjende.
Stanken af rådnende vegetation og forrådnende lig
hang i den fugtige, livløse luft, hang i mændenes tøj,
og satte sig som en smag i munden.
Skybrud omdannede lejre til sumpe,
junglestier til floder af mudder.
Sværme af myg spredte malaria,
og efterlod hundredvis hjælpeløse med rystelser og feber.
For mændene på Guadalcanal
var "Operation Shoestring" blevet til "Operation Pestilens".
En husker, at den typiske marinesoldat på øen havde feber,
bar ildelugtende jeans, hadede skumring,
og spekulerede over, om den amerikanske flåde stadig eksisterede.
Den 12. november
igangsatte japanerne ét sidste stort angreb,
med det mål at forstærke deres styrker
og fortrænge amerikanerne fra Guadalcanal.
Et meget mindre antal amerikanske skibe dukkede op
for at prøve at stoppe dem.
Det søslag der fulgte,
fortsatte i tre dage og tre nætter.
Man kunne se skibenes salver, og man kunne se flådegranaterne
flyve gennem luften som lyninsekter.
Man kunne se skibe eksplodere.
Vi vidste ikke, om de var amerikanske eller japanske.
Vi anede ikke, hvem vandt eller tabte.
Når et skib eksploderede,
kunne rystelsen til tider få ens tøj til at blafre
fra flere kilometers afstand.
Men vi vidste, at vores skæbne blev afgjort,
og vi sad der bare,
mystificeret og skrækslagen
over hvad der foregik, for vi vidste,
at tusindvis af sømænd på enten den ene eller den anden side døde.
Ca. 5000 amerikanske sømænd mistede livet
i kampen ved Guadalcanal.
Det var så stort et antal ofre,
at det ikke blev offentliggjort.
Blandt de døde
var fem brødre fra Waterloo, Iowa,
som alle tjente på krydseren, Juneau.
Joseph, Francis, Albert,
Madison og George Sullivan.
Men Japan mistede to slagskibe,
23 andre krigsskibe,
600 fly,
og tusindvis af sømænd og piloter.
Det vigtigste for Sid Phillips
og mændene på Guadalcanal var, at fjenden ikke længere kunne
forsyne sine styrker på øen.
Japanerne fortsatte med at kæmpe,
men det stod klart, at amerikanerne endelig ville sejre.
De sidste sultende, desperate japanske tropper på øen
blev ikke dræbt, fanget eller evakueret
før februar 1943.
21.000 japanske soldater blev dræbt.
Guadalcanal blev en vigtig sejr.
Efter seks lange måneder,
var amerikanerne ved at lære at slå japanerne.
Ikke kun i luften og til søs, men også i junglen,
hvor kampene kun blev værre i løbet af de næste tre år.
Allierede forsyningsruter til Australien forblev åbne.
Og der var flere gode nyheder.
Amerikanske og australske styrker havde erobret
de vigtigste japanske højborge på Ny Guinea.
Japans ekspansion var bremset.
Da vi forlod Guadalcanal
den 22. december 1942,
havde vi været der siden den 7. august,
og alle havde tabt mindst 10 kg.
Vores tøj hang i laser.
Vi var fyldt med sår.
Vi var næsten sultet til døde to eller tre gange.
Vi var ikke klar over,
hvor desperate marinesoldaterne var på Guadalcanal,
for vi fik det aldrig at vide.
Det var ikke før flere år senere, da Sidney kom hjem,
at vi fandt ud af, at de kun havde spist fiskehoveder og ris,
og han vejede 57 kg,
da han forlod Guadalcanal.
Flere end 1700 amerikanere døde på Guadalcanal.
Endnu 4700 blev såret,
og yderligere tusinder var alvorligt syge.
Sid Phillips overlevede.
Men hans onkel, Charles Tucker, som var flådepilot,
og havde fløjet ind og ud af Henderson Field, gjorde ikke.
Da vi mistede Charlie, gik virkeligheden op for os.
På det tidspunkt var vi begyndt at miste drenge fra nabolaget.
Drengen oppe fra hjørnet var flådepilot, og han blev dræbt.
Drengen nede fra enden af vejen var pilot i flyvevåbnet,
og han var savnet i kamp.
De begyndte at forsvinde omkring os.
Min mor brugte tid
på at tage rundt og besøge de andre mødre og trøste dem.
Det var en meget ængstelig tid.
Det var det virkelig.
Man forventede ikke, at folk på ens egen alder skulle dø.
Gamle mennesker dør.
Så så man, at ens jævnaldrende døde.
Derfor var det også muligt,
at man selv ville dø.
Luverne, Minnesota havde været heldig indtil videre.
Ingen lokale familier havde mistet en søn i krig.
Men i Sacramento
havde fru Lillian Cole modtaget nyheden om,
at hendes søn, David, var omkommet på USS Arizona i Pearl Harbor.
Regeringen havde bedt hende om
at holde det hemmeligt,
hvilket skib han tjente på.
Endnu en lokal fra Sacramento, Tom Burke,
døde på en træningsmission i Puerto Rico,
hvilket knuste hans lillebror, Earl.
I Waterbury fik familien til menig Albert Boulanger
at vide, at han var blevet dræbt på Guadalcanal,
tæt på hvor Sid Phillips fra Mobile havde kæmpet.
Glenn Frazier var stadig tilfangetaget af japanerne,
men den pige han elskede i Alabama, havde ændret mening,
og ventede nu på, at han skulle komme hjem til hende.
I sommeren 1942
spillede en film kaldet, Holiday Inn.
I filmen introducerede Bing Crosby en ny sang af Irving Berlin.
Jeg drømmer
om en hvid jul
Ligesom dem jeg plejede at kende...
Den blev et øjeblikkeligt hit, og ved juletid
hørte amerikanske militærmænd den,
hvor end de nu var udstationerede.
...og børnene lytter
For at høre kaneklokker i sneen
GLÆDELIG JUL GUADALCANAL TIL HELVEDE MED TOJO
Jeg drømmer
om en hvid jul
Med alle de julekort jeg skriver
Må alle dine dage være glædelige og lyse...
Japans fremrykning over Stillehavet var blevet stoppet
ved Midway og Guadalcanal,
men i slutningen af USA's første år i krig,
strakte Japans kejserrige i Stillehavet sig stadig over 6500 km.
På den anden side af kloden
havde den Røde Hær stoppet den nazistiske fremrykning i Rusland
ved Stalingrad.
Allierede tropper var endelig landet i Nordafrika.
Men der ville de snart møde den tyske hærs
fulde vælde for første gang.
Tyskerne besad stadig det meste af Europa,
havde stadig planer med Storbritannien
og senere også med USA.
For uniformerede amerikanere virkede det meget fjernt
at komme hjem til jul.
I slutningen af 1942, efter et år i krig,
var mere end 35.000 uniformerede amerikanere døde.
Før krigen sluttede,
endte ti gange flere med at miste livet.
Alt hvad vi har fået
Af dem som kom før os
En nations drøm
Hvor frihed ville udstå
Århundredernes arbejde og bønner
Har bragt os til denne dag
Hvad skal være vores arv?
Hvad vil vores børn sige?
Lad dem sige om mig
Jeg var den, der troede på
At dele de velsignelser, jeg fik
Lad mig vide i mit hjerte
Hvornår mine dage er endte
Amerika, Amerika
Jeg gav mit bedste til dig
Amerika
Jeg gav mit bedste til dig
Flere end seksten millioner amerikanske mænd og kvinder
gjorde tjeneste under krigen.
De kom fra hele landet, og havde alle en historie at fortælle.
Den 4. november 1942,
da Sid Phillips og den Første Flådedeling
prøvede at forsvare Henderson Field på Guadalcanal,
landede en unik styrke 50 km. mod øst.
Den Anden Marineangrebsbataljon,
bedst kendt som "Carlsons Angribere",
havde fået ordre på at snige sig ind i junglen bag fjendens linjer,
og angribe den skjulte japanske styrke på 3000 mand.
MEXICANSK FILMS TEATER
Blandt dem var en ung mand ved navn Bill Lansford
fra Boyle Heights-området i det østlige Los Angeles.
Hans fraværende far var politimand.
Hans mor, Rosalinda Melendez, var kommet til Californien
fra Juarez, Mexico.
Som dreng var jeg slet ikke bevidst om den anglo-amerikanske verden.
Jeg boede fortrinsvis i latinamerikanske områder,
og talte spansk derhjemme, og kunne kun lidt engelsk
indtil jeg var omkring 14 år.
"MELD JER, AMERIKANERE"
Jeg ønskede faktisk at melde mig til flåden,
for der var en slags mystik over at rejse til fremmede lande
og sådan noget i den stil.
Men sagen var,
at jeg var for tynd og for lille til at være i flåden,
og de afviste mig igen og igen, indtil jeg blev
som en irriterende flue, der holdt til
omkring flådestationen. En dag kom jeg derud,
og der mødte jeg en enorm marinesoldat,
som gav mig en sand peptalk.
Han sagde: "Hvorfor melder du dig ikke til marinekorpset?"
Jeg tænkte: "Flåden vil jo ikke have mig, så jeg prøver dem".
USA'S MARINEKORPS IDENTIFIKATIONSKORT
Det var det bedste valg, jeg havde foretaget i mit liv.
Som mange andre latinamerikanere,
følte han sig først ikke helt velkommen i marinekorpset.
Der var mange fra Texas i marinekorpset,
og texanere og mexicanere
var ikke just de bedste venner dengang.
Idet krigen skred frem,
så begyndte texanerne at indse,
at vi ikke var, som de havde forventet.
Og vi indså,
at de ikke var, som vi havde forventet.
Marinekorpset var en slags smeltedigel,
hvor vi alle fandt sammen.
Det var som en miniudgave af USA,
hvor der var jøder, italienere, indianere,
og de lærte alle at leve sammen.
Latinamerikanerne havde en kultur ligesom japanerne,
deres egen slags Bushido kodeks, ikke helt så ekstrem,
men helt sikkert lige så vigtig for dem.
Den gik ud på at bevise,
at de kunne udføre hvilken som helst opgave.
De ville vise, at de var lige så patriotiske,
som en arisk mand.
Lansford hørte om Anden Angrebsbataljon,
en elite kommandostyrke, og meldte sig frivilligt.
Dens kommandør, oberstløjtnant Evans F. Carlson,
var søn af en præst med en korsfarers ildhu.
Carlsons motto var "Gung ho", hvilket betød "Arbejd sammen" på kinesisk.
Officerer blev kaldt ved fornavn,
og levede på samme måde som mændene.
Beslutninger blev taget i konsensus.
Oberst Carlson var en visionær person,
og han var ekspert i i guerrilla-krigsførelse.
Han havde studeret det hele livet.
Lawrence af Arabien var hans store helt.
Carlsons anden kommandant
var den amerikanske præsidents ældste søn,
James Roosevelt.
Han var vist nærsynet,
og bar også speciallavede sko,
men han blev aldrig behandlet anderledes.
Han plejede at stå forrest med resten af tropperne.
Når vi skulle spise, stod han i kø med sin tallerken
og han var ligesom alle os andre.
I Angrebsbataljonen
var også en landmandssøn fra Los Angeles amt,
Pete Arias fra C kompagniet,
som havde meldt sig, for at komme væk hjemmefra.
Indenfor få timer efter ankomsten på Guadalcanal,
rykkede Angriberne ind i junglen, allerede på jagt.
Deres mål var at skræmme og forvirre fjenden,
udføre overraskelsesangreb bagfra,
for derefter at forsvinde igen og leve af det, de kunne finde.
Japanerne var aldrig blevet besejret.
De havde besejret russerne i 1904,
og siden dengang var de blevet anset som
de bedste jungletropper.
De følte sig overlegne.
De følte foragt for de amerikanske soldater.
De troede, vi var en flok bløddyr.
De troede ikke, at vi kunne ofre det,
som japanerne kunne med hensyn til Bushido kodekset osv.
Den overlegenhed som japanerne følte,
var en af de ting, som besejrede dem,
for det sidste de forventede var,
at der ville være amerikanere bag deres linjer.
De kunne ikke tro det.
I starten troede de, at vi blot var mindre patruljer,
som var stødt ind i dem.
De var ikke klar over, at de stod overfor en organiseret styrke.
Vi kunne ikke angribe dem direkte.
Der var alt for mange af dem.
Derfor blev vi ved med at angribe deres flanker og bagtropper,
og angreb dem, hvor de mindst ventede det,
og hakkede dem i småstykker.
Så simpelt var det.
Det var ligesom at skære stykker af et dyr, indtil det døde.
De fleste af kampene var kortvarige, voldelige og nærkamp.
Til tider var der kun få meter mellem amerikanerne
og fjenden.
Angriberne var der
for at tage sig af folkene.
Hvis vi stødte ind i dem, så tog vi os af dem,
og sådan var det.
Men der var mange japsere.
Vi stødte ofte ind i dem.
Vi fik at vide,
at japanerne ikke kunne se langt væk.
Men de kunne se langt nok til at slå en ihjel.
En dag blev Pete Arias og hans enhed
beordret til at krydse en lysning
i udkanten af en øde landsby.
Min korporal sagde:
"Jeg tror ikke, at vi bør krydse den mark."
Så kom kaptajnen, som sagde:
"Hvad holder jer tilbage?"
Så sagde min korporal:
"Kaptajn, jeg tror ikke, vi bør krydse denne mark."
Kaptajnen sagde: "Kom nu af sted."
En maskinpistol åbnede ild lige foran os.
Den udslettede min enhed.
Min delingsleder sagde: "Flyt din enhed."
Jeg sagde: "Jeg har ingen enhed."
Vi mistede mange folk.
I den efterfølgende kamp
blev nogle af Angriberne fanget, og derefter tortureret og lemlæstet.
Vi kunne høre dem skrige,
mens de blev tortureret.
Dagen efter kampen,
og efter vi havde fundet vores mænd,
naglet til jorden,
tortureret, skåret op,
så havde vi fanget fem mænd.
Da vi var samlet efter kampen spurgte Carlson:
"Var der nogen, der mistede en god ven under kampen i går?"
Nogle af mændene rakte hånden i vejret.
Så sagde han: "Tag de mænd med,
og gør det, der skal til.
Nogle af mændene tog dem med, og slog dem ihjel.
De tog dem med ud i junglen, og skød dem.
Det var meningen, at vi skulle være de gode.
Der var ingen journalister med os.
Først senere kom det ud,
hvad der var sket, og nogle benægter det stadig.
Men jeg var til stede, og det var hvad, vi gjorde.
Det, der siden blev kendt som den "Lange Patrulje",
stod på i 30 brutale dage.
Carlsons Angribere mistede 34 mænd,
men de dræbte næsten 500 japanere.
Få måneder senere skulle de amerikanske guerrillaer i kamp igen
på Solomonøerne. Denne gang på Bougainville.
Bougainville var det værste sted, jeg havde været.
Hvis helvede findes, så må det være ligesom Bougainville.
Øen var en pestilens.
En nat rykkede vi i stilling oppe langs Piva ruten,
og det var meget mørkt.
Man kunne virkelig ikke se en hånd for sig.
Vi rykkede ind, og jeg havde et maskingevær,
og min assisterende skytte skytte og jeg stillede våbnet op.
Vi anede ikke, hvor vi var.
Vi anede ikke, hvor fjenden var,
udover at han skulle være lige foran os.
Mens vi satte våbnet op, hørte vi et skud.
Kun ét skud.
Jeg hørte en mand gispe.
Han hev efter vejret.
Vi lå der i lang tid.
Så begyndte en fyr at stønne.
Stønnene blev højere, og han talte i vildelse
og kaldte på sin mor.
Jeg troede, det kun skete på film.
Det var en skrækkelig nat.
Vi prøvede at sove, men kunne ikke.
Jeg begyndte at tænke:
"Jøsses, dø nu for pokker.
Vi trænger til at sove."
Efter et stykke tid bliver man sindssyg
under de forhold.
Han blev ved med at jamre
indtil tidlig morgen, hvor han døde.
Da det blev lyst, fik vi besked på at trække os tilbage.
De havde pakket fyren ind i en poncho,
og smed ham i et af hullerne,
som folk fra bagtroppen havde gravet.
Jeg spurgte: "Hvem var han?"
Han fortalte mig navnet på fyren,
og det var min bedste ven.
Han havde været tæt på mig,
og det var et vådeskud.
En havde ved et uheld affyret et skud, da han ramte jorden.
Geværkolben ramte jorden, og et skud gik af.
Der blev kun affyret ét skud den nat,
og det dræbte ham.
Jeg havde det ad helvede til.
Det havde jeg virkelig.
Fordi jeg hørte ham og skyldfølelsen over,
at jeg sagde: "Dø nu for pokker"
De andre mænd fortalte mig, at de havde det ligesådan.
Vi var så trætte, og havde brug for at sove.
Når man ønsker en død,
OG DET VISER SIG AT VÆRE ENS BEDSTE VEN,
så er det... helvede.
Tekster af: Maibritt Pedersen